Bračni par Stewart orobljen je na putu s tečaja za trudnice.
Činilo se kao najgora urbana noćna mora.
Ono što mi se u mojoj domovini najviše sviđa jest
bilo da ste psihotični ubojica ili predsjednički kandidat,
uvijek možete računati na strah Bijele Amerike od Crnog čovjeka.
Pratili smo priče na vijestima i u časopisima.
Pčele ubojice tzv. afričke pčele.
Bojim se, stvarno se brinem.
Rosemary nije očekivala da će se na drugoj strani ceste
naseliti čitava košnica. - I ja i moji unuci smo alergični na njih.
Dolaze iz južne i istočne Afrike.
Dr. Warrick Care ih je 1956. g. donio u Brazil
i pokušao križati s europskim pčelama.
No pobjegle su, zavladale, te doprle skroz do juga SAD-a.
Glavna razlika između običnih i afričkih pčela
je agresivnost. Kada bih ovo pokušao s košnicom afričkih pčela,
kroz nekoliko bih minuta imao stotinjak uboda.
Danny Self uzgaja pitomije europske pčele.
Dobro ih je proučio. - Mogu se razlikovati samo
ako im izmjerite dijelove tijela.
Crnačka je zajednica postala izvor zabave za ostale zajednice.
Što to znači? - Zločini su zabava.
Što je krvavo, prodaje se.
Te stvari postanu priče s naslovne strane
i tako se stvori predožba o cijelom narodu,
a što je, prema mom mišljenju, potpuna izmišljotina.
Većina Afroamerikanaca
protivi se posjedovanju oružja.
U predgrađimavlada uvjerenje,
da će nahrupiti horda iz grada
ili nekog drugog neznanog mjesta,
i uništiti njihovu zajednicu.
Ne samo da je to bizarno,
nego je i u potpunosti neutemeljeno.
Zanimljivo je da pištolji nisu oduzimani djeci iz Flinta,
nego djeci iz vanjskih dijelova i predgrađa.
Nisam mislio da ćete to reći. Mislio sam
da oružje imaju crnačka djeca iz gradskh središta.
Ne, u gradu nemamo toliko problema s oružjem.
Ne kažem da ih nema, imali smo ih nekoliko,
no to nije najveći problem. Najveći problem je oružje
kod mladeži iz predgrađa.
Kako si došao do pištolja? - Ukrao sam ga.
Komu? - Prijatelju. - Odakle njemu?
Od oca. – Što si napravio s ukradenim oružjem?
Otišao sam ga prodati u Detroit.
Za 9-milimetarski pištolj mogu dobiti 150 dolara.
Komu si ga prodao? - Svakome tko bi ga htio.
Uglavnom bandama. - U Detroitu? – Da.
Crnačkim? - Uglavnom.
Je li sad sve u redu? - U potpunosti. Čist sam,
Još uvijek prodaješ oružje? - Ne, postalo je previše riskantno.
Ako netko hoće oružje, droge ili alkohol, dođe k meni,
a toga mi je preko glave. - Prevelika gnjavaža. - Da.
Od svih statistika, najdraži mi je podatak
da se stopa ubojstava smanjila za 20 posto,
a s druge strane se broj ubojstava o kojima mediji izvještavaju
povećao za 600 posto.
Televizijske mreže i lokalne vijesti
uvjeravaju Amerikance
da su njihove zajednice puno opasnije nego što to stvarno jesu.
U ovoj je zajednici
u zadnjih 8 godina svake godine sve manje kriminala,
no posjedovanje oružja, posebice pištolja, raste.
Stope kriminala stalno padaju.
Strah pred kriminalom raste.
Kako je to moguće? To nema smisla.
To savršeno ima smisla ako pogledamo što nam
serviraju političari i mediji.
Nalazimo se na križanju ulica Florence i Normandie.
Ovdje je bio epicentar losanđeleskih nemira.
Ako se dva bijelca šeću po South Centralu,
netko će ih ubiti. To je uobičajeno shvaćanje, zar ne?
Mogućnost da nam se nešto dogodi doista je mala.
Tamo gore je natpis Hollywood.
Većini Amerikanaca to znači nešto posve drugo od ovog raskrižja.
Znači blještavilo i Hollywood, no mi ga ne možemo vidjeti.
Doista ga ne vidim. Gdje je?
Ne vidi se zbog nečega što je puno opasnije,
a to su stvari koje udišemo.
Udišemo zagađenje koji zakriva natpis Hollywood,
i to je mnogo opasnije od stvari kojih bi se, po mišljenju medija,
trebali bojati? - Dok smo odlazili s raskrižja,
uočio sam da se na nebu pojavilo više helikoptera.
Ubrzo su se pojavili i mediji. – Što se događa?
Mislio sam da vi znate. - Ne, nemam pojma.
Narednik mi je rekao da je ovdje bio neki tip s pištoljem.
To su mi rekli. Nema nikakve akcije, prestao sam snimati.
Idemo snimati nešto drugo. – Što to?
Zamalo utapljanje. - Utapljanje? - Zamalo.
Kako to da se zbog zagađenja ne vide holivudska brda?
Biste li snimili nešto na tu temu?
Vjerojatno, jer odavde stvarno ne možete vidjeti ništa.
Kad bi birali između tipa s pištoljem i utapljanja,
kad bi morali snimiti samo jedno ... - Pištolj.
Je li gotovo? - Nije još. – Tako izgleda.
Pričekajte narednika, on će vam dati podrobnije podatke.
Nešto me zanima. Danas sam došao u L.A.
i ne vidim natpis Hollywood.
Ne vidi se zbog zagađenja. - I?
Možete li uhititi nekoga zbog zagađenja zraka?
Apsolutno ne. – Nikoga? - Ne. – Zašto ne?
Zašto, naredniče?
Na američkoj se televiziji već desetak godina prikazuje emisija
koja ustrajno spaja bijelce i crnce,
kako bi smanjila naše strahove i slavila našu raznolikost.
Radi se o emisiji "Policajci".
Posjetio sam bivšeg producenta emisije,
gospodina Dicka Herlana.
Kraj riječi "liberal" u rječniku je moja slika.
Zašto onda ne snimite emisiju
koja bi se usredotočila na uzroke kriminala,
a ne samo na progone kriminalaca?
Takvu bi emisiju bilo teže snimiti, ne znam kakva bi bila.
Strah je privlačan, neprijateljstvo i nasilje također,
snošljivost i razumijevanje nisu.
Nemaju takvu gledanost? - Tako je.
Na televiziji demoniziramo crnce i hispanoamerikance.
Možda si nakon emisije gledatelji pomisle:
"Ne želim pomoći tim ljudima.
Mrzim ih, jer bi mi mogli nauditi."
Znam što mislite, no mislim da ne radimo to.
Mislim da ne demoniziramo crnce i hispanoamerikance.
Mislim da ih ne prikazujemo kao kriminalce.
Vjerojatno se češće pojavljuju,
ali svakako ih ne demoniziramo.
Na televiziji ih prikazujemo kao zastrašujuće ljude.
Slažem se, i htio bih da toga bude što manje.
Počnite večeras. - Problem je u tome što ne znam kako.
Ne znam kako bih ispričao takvu priču. Kad bih znao...
Mogu vam ja dati jedan prijedlog. - Recite.
Snimite emisiju s nazivom "Korporativni policajci".
Ideja mi se sviđa.
Mislim da to ne bi bio zanimljiv reality show,
osim ako ne bi ih uskočili u svoje terence
i bježali pred policijom.
Kažem vam, svaki bi Amerikanac koji ima normalan posao
s veseljem gledao kako šef bježi bez košulje,
kako ga ruše na tlo i sjedaju mu za vrat.
Gledanost bi bila ogromna.
Kad bi našao policijsku jedinicu koja bi odgovarajuće proganjala
korporativne kriminalce...
Drugim riječima, čovjeka koji je starici ukrao 85 dolara
trebali bi usporediti s čovjekom koji je ukrao 85 milijuna,
i kazniti ga toliko puta gore. To bi s veseljem snimili.
Kad policija uhićuje nekoga tko je ukrao 85 milijuna,
s njim obično postupa kao s članom gradskog vijeća što ta osoba možda i je.
Nema ništa uzbudljivo u tomeff. Kada bi uhićenici svukli košulju
bacili mobilni telefon na policajce,
i pokušali skočiti kroz prozor, e onda bi imali pravu emisiju!
Kad u Kanadi gledate nasilje na televiziji,
znate da se to ne događa u vašem susjedstvu.
A kad to gledate ovdje, znate da vam se to događa u susjedstvu.
Ne znam u čemu je razlika, no ogromna je.
Ali zašto se to ne događa u Kanadi?
Zašto nemaju deset tisuća umorstava godišnje?
Ne znam, no rado bih otišao u Kanadu u mirovinu,
takav bi mi kraj odgovarao.
Zanima me u čemu je razlika. Vas ne? - To pokušavam otkriti.
Gdje biste morali biti sada? - U školi.
Ne brinete se da nećete ništa naučiti?
Ja uglavnom pomažem drugima tako da za svoj posao nemam vremena.
Tebe isto ne brine obrazovanje? - Pa imam udžbenik.
Zašto u Americi imamo toliko ubojstava vatrenim oružjem?
Nemam pojma. Vjerojatno se mrzite međusobno.
A Kanađani ne? - Mrze se,
ali ne do te mjere da bi se međusobno poubijali.
Što radite onda? – Šta ja znam, zezaju se,
ismijavaju... - Gađaju jajima.
Koliko je ubojstava vatrenim oružjem bilo ove godine u Sarniji? - Nijedno.
Lani? - Mislim, jedno.
Prije toga? - Ne sjećam se.
Jedno u zadnje tri godine? - Tako nešto.
Nemamo puno ubojstava.
Naravno da nema puno ubojstava. Ovdje živi samo 70.000 ljudi,
a Sarnia je i "svjetska prijestolnica poljubaca".
Zato sam otišao u drugi kanadski grad,
pet puta veći od Sarnie.
Windsor leži na suprotnoj obali od Detroita.
Bio sam uvjeren da u Windsoru imaju više ubojstava.
Jeste li ikada čuli da je netko ustrijeljen u Windsoru? - Ne.
Sjećate li se kakvog ubojstva?
Da, bilo je jedno dosta davno.
Prije koliko vremena? Za vašeg života?
Da, vjerojatno prije petnaest, dvadeset godina.
Ovaj mi je policajac rekao
da je jedino ubojstvo u zadnje tri godine
počinio čovjek iz Detroita, s pištoljem ukradenim u Minnesoti.
U Windsoru i okolici živi skoro 400.000 ljudi,
pa ipak Kanađani ipak ne pucaju u druge Kanađane.
Evo nekoliko zabavnih činjenica o Kanadi.
Na njujorškim ulicama pokušao sam otkriti
što Amerikanci misle o svojim sjevernim susjedima.
Kanađani ne gledaju toliko nasilnih filmova kao mi.
Nije točno. Horde mladih željno iščekuju
nove hollywoodske horrore. - Onda jednom tipu otkinu nogu.
Bilo je i puno cura.
I to golih. - Volim takve stvari.
Što ste gledali? - "Šesti dan".
S Arnoldom Schwarzeneggerom? - Da.
Jeste li zbog filma poželjeli doći ovamo i igrati ovu pucačinu? – Da.
U Kanadi nema takvog siromaštva. - Opet krivo.
Imali smo puno veću stopu nezaposlenosti.
Dok je Michigan imao 4% nezaposlenosti, mi smo imali 8 ili 9.
Imali smo ogromnu stopu nezaposlenosti.
U Kanadi uglavnom žive bijelci. - Hm, čudno.
Svaki put kad dođem u Kanadu, vidim puno crnih,
žutih i smeđih ljudi.
Čak 13 posto stanovništva nije bijelo.
Prema tome, Kanađani su nam vrlo slični,
stoga razlog za mali broj ubojstava vjerojatno leži u tome
što imaju malo oružja.
Kakvo oružje imate? - Lovac sam,
imam puške, sačmarice, pištolje...
Sve skupa koliko? - Oko sedam.
A vi, imate li oružje? - Nekoliko komada.
Koliko? - Šest.
Koliko vaših znanaca ima oružje?
Dva, tri, desetak? - Više.
Imamo puno oružja jer smo takva zemlja.
Geografski gledano, velika smo zemlja, lov i ribolov su nam u tradiciji.
Kanada ima 30 milijuna ljudi, odnosno 10 milijuna obitelji
koji posjeduju otprilike 7 milijuna komada oružja.
Kanada je u potpunosti opsjednuta oružjem.
Gdje možete nabaviti oružje? - U centru, kad god poželim.
Vidim da imate Glock. Gdje se može nabaviti?
Ako imate potrebne dozvole, može vam ga prodati svaka trgovina oružjem.
Usprkos sve strožim zakonima o oružju,
gledajte što sam ja, strani državljan, mogao sve kupiti.
Gdje držite streljivo? - Tu iza.
Kakvo streljivo tražite? - Znate, ono, metke.
U Kanadi sam kupio bojevog streljiva koliko god sam htio.
Primate li američke dolare? Zaključavate li vrata? - Ne.
Bojite li se čega? - Ne.
Zaključavate li vrata po noći? - Ne.
Ne zaključavate vrata? - Ne.
Bojite li se čega? - Ne.
Jesu li vam ikad provalili u kuću? - Jesu. – Što se dogodilo?
Provalili su mi u kuću. Nisam bio kod kuće.
Ukrali su nešto pića i cigareta te otišli.
Vjerojatno su se neki tinejdžeri htjeli zabaviti.
Nisu uzeli ništa drugo osim pića i cigareta.
Jeste li ikada bili žrtvom zločina? – Jesam.
Kakvog? – Dok sam spavala, ušli su unutra,
demolirali mi kući i okrali me.
Ni nakon toga niste počeli zaključavati vrata? - Ne.
Čudno, ja osobno imam tri brave na vratima.
Niti u Torontu, milijunskom gradu,
ljudi ne zaključavaju vrata. Znači vi ne zaključavate vrata,
no Amerikanci da. Zašto?
Vjerojatno se bojite svojih susjeda.
Ostavljate li ikad vrata nezaključana? - Da.
Gdje živite? - Tu blizu.
U Torontu? Ostavljate vrata nezaključana? - Da.
Amerikanci misle da brava sprječava ulaz.
Kanađani na to gledaju tako
da zaključavanjem vrata sam sebe zatvaraš u zatvor.
A to si ne želite. - Ne.
Odlučio sam nenajavljen napraviti pokus u jednom kvartu u Torontu
i uvjeriti se je li to doista istina.
Dobar dan. Oprostite, samo provjeravam.
Dobar dan.
Nitko ne zaključava vrata.
U ovom gradu nitko ne zaključava vrata.
Da zaključam? - Ne, ne.
Sviđa vam se ovdje? - Da. - A majica? – I majica mi se sviđa.
Vrata su bila širom otvorena. Nije vas strah?
Bi li me trebalo biti? - Ne znam. - Ne, nije me strah. - Hvala.
Nema problema. - Oprostite na upadu.
Hvala vam što me niste upucali. - Nema problema.
Kao Amerikancu mi se sve to činilo jako čudno,
a onda sam u baru vidio stvari
koje oni emitiraju na TV vijestima.
Prijatelji su nam. Pažljivo i učtivo ćemo ih saslušati.
Ne možeš ići u rat samo zato što netko tako kaže.
Kanađane ne pumpaju strahom.
A i njihovi političari govore nekako čudno.
Treba osigurati vrtiće i njegu za starije osobe.
Zdravstveno osiguranje, kako ne bi izgubili svoje kuće
zbog neplaćenih zdravstvenih računa.
Nitko ne pobjeđuje, ako ne pobjeđujemo svi.
A nećete pobijediti pritiskom na nemoćne ljude.
Nažalost, takav pristup imaju neke desničarske vlade u Sj. Americi.
Okomljuju se na ljude koji se ne mogu braniti,
a financijsku pomoć i porezne olakšice daju onima
koji ih ne trebaju. - Gdje žive siromašni ljudi kod vas?
Doimate se kao da nikad niste čuli tu riječ.
Tog problema ustvari nemamo.
Zamolio sam ga da me odvede u siromašni dio grada.
Ovako izgleda geto u Kanadi.
Je li to mentalitet Kanađana?
Da ljudi imaju pravo na zdravstvenu njegu kad se razbole?
Apsolutno. - Zašto? - Zato!
Svako ima pravo na život.
Idete iz hitne? - Jesam. - Koliko ste platili?
Ne bih znao, osiguranje će platiti račun.
Hoćete reći da niste ništa morali platiti? - Ne.
Imam rodbinu koja živi u SAD-u.
Preselili su se tamo iz Kanade. Tamo je vrlo drugačije.
Lakše se uplaše. - O, da.
Tamo svi reagiraju bez razmišljanja.
Potežu pištolj. "Na mom si posjedu."
Ne znam, ovdje je drugačije.
Gdje živite? - U Detroitu.
Došli ste provesti večer ovdje? - Da.
Ljudi su ovdje slobodoumniji i srdačniji.
Osjetite li kakvu razliku, kad prijeđete granicu? – Ovdje je lakše.
Rasna segregacija je u SAD-u izraženija.
Može se osjetiti. - Ovdje te puste na miru.
Da, takvi su u Kanadi.
Svaki put kad u SAD-u upališ TV, vidiš samo ubojstva, pucnjave,
talačke krize. – U SAD-u sve rješavaju sukobom.
Tako rješavaju probleme. Čim se nešto dogodi,
odmah šalju ljude u rat.
Mi se u Kanadi radije volimo dogovoriti.
U SAD-u te jednostavno ubiju.
Kad bi oružje jamčilo sigurnost,
Amerika bi bila najsigurnija zemlja na svijetu, a nije.
Hitna pomoć.
U školi Buell imamo ustrijeljenu učenicu.
Treba nam liječnička pomoć.
Gdje je ustrijeljeno dijete?
Na podu učionice. Molim vas, postaje sve bljeđa!
Blijeda je? Diše li? - Da, ali je sve bljeđa.
Diše li? - Ne!
Gdje je dijete koje ju je ustrijelilo?
U uredu. - U uredu? - Da.
Gdje ju je ustrijelio?
Ne znam, strah me okrenuti je.
Molim vas, zaboga!
Na televiziji sam čuo vaš poziv, grozno je bilo.
Pitali su gdje je počinitelj, a ja sam tražila pomoć.
A djevojčica, Kayla, je bila ovdje? - Da, na podu.
Je li potom došla policija s hitnom...
Potom je došao bolničar,
ušao u sobu i odmah počeo naređivati.
Rekao je da izađem van.
Kad se pojave policajci i hitna,
nemate više nikakvog nadzora.
Je li još bila živa? - Usnice su joj bile poplavile.
U mom je rodnom gradu, u Flintu u Michiganu,
šestogodišnjak, polaznik prvog razreda na školi Buell,
u ujakovoj kući našao pištolj.
Živio je kod ujaka jer su mu majku izbacili iz stana.
Pištolj je ponio u školu i ustrijelio školsku kolegicu,
šestogodišnju Kaylu Rolland. Ustrijeljena jednim metkom,
pala je na pod i tamo umirala,
dok je njezina učiteljica zvala hitnu pomoć.
Nitko nije znao zašto je dječak htio ustrijeliti djevojčicu.
Kao da grad u protekla dva desetljeća nije dovoljno pretrpio,
sada je osvojio i nov naslov:
pucnjava s najmlađim sudionicima ikada u povijesti SAD-a.
To je jutro helikopterima i kamionima TV postaja
trebalo svega pola sata da pristignu na mjesto događaja.
Provjeravaju kamion, kroz pola sata idemo u eter.
Na komemoraciji u sedam navečer
očekujemo više od stotinu ljudi koji će doći tugovati za Kaylom,
djevojčicom koja je voljela pizzu, plišane medvjediće
i koja nam je prebrzo oduzeta.
Pogrebni će zavod podijeliti više od deset tisuća ružičastih vrpci
u znak potpore obitelji djevojčice. Danas će biti dan prepun emocija
i sjećanja na malu Kaylu, Jeff Rossen, vijesti, Fox 2.
Bravo.
Michelle, imamo tehničke probleme!
Ne govori to meni, nazovi satelitski kamion!
Trebao bih se ošišati.
Neki su previše potreseni, da bi govorili o tome.
Večeras u sedam prisjetit ćemo se male Kayle.
Javljamo se uživo iz Flinta u Michiganu.
Hvala.
Hoćeš lak za kosu? - Treba mi, zar ne?
Imam ga, samo ga nisam stavio u kosu.
On je molio za Kaylu i potom ispustio balon.
Rekao sam da imamo sliku u boji, ne crno-bijelu podlogu.
Ovdje je mnogo medija koji su izvještavali i iz Columbinea.
Neke se mreže sele od tragedije do tragedije.
Žalim ih, jer samo to vide.
Tragedije.
Sada pripremamo priloge za pet i šest sati.
Prenosit će nas CNN i Fox.
Veliki mediji nikad nisu obišli osnovnu školu Buell
ili školski okrug Beecher,
ili ovaj predio Flinta.
A malo ih je, ako uopće itko, pristalo obići ovaj kraj
čak i sada kad su došli ovamo.
Da su samo prošli ulicu ili dvije dalje od škole,
vidjeli bi drugačiju tragediju,
koja bi možda razotkrila zašto je djevojčica umrla.
Ovaj osiromašeni dio grada iz kojeg dolazi najveća korporacija na svijetu
napušten je isto onako temeljito kako je i uništen.
87 posto učenika živi u siromaštvu.
Buell, Beecher i Flint nisu se uklapali u priču
koju su na sva usta razglašavali naši mediji,
priču o nepobjedivom američkom gospodarstvu.
U ovom dijelu Flinta većina mladeži umre zbog ubojstva.
Nogometno igralište sponzorira pogrebno poduzeće.
Djeca iz Beechera osvojila su 13 državnih naslova u atletici,
no na domaćoj stazi nikad nije održan miting
jer nogometno igralište okružuje samo pojas blata.
Jednom davno, netko je ulice imenovao
po prestižnim sveučilištima,
kao da je sanjao o boljim vremenima.
Djeci ide dobro.
I učiteljima, ali ne zaboravljamo. Ne zaboravljamo.
Ne želim da se to dogodi ikome drugome.
Znam.
Ne želim ni ja.
U redu je.
Žao mi je. - U redu je.
Iz mojih hladnih, mrtvih ruku!
Kao i nakon pucnjave na gimnaziji Columbine,
Heston se pojavio i u Flintu kako bi održao zbor u čast oružju.
Sloboda nikad nije bila u ovakvoj opasnosti
i nikad vas nije toliko trebala kao sada.
Prije nego je došao, Hestona su intervjuirali o Kaylinoj smrti.
O tome su govorile čak i Internet stranice njegove udruge.
NRA mora znati da nismo zaboravili Kaylu Rolland.
Kako su mogli doći ovamo? Kao da nam trljaju nos u to.
Zgrožena sam činjenicom da su došli.
Lokalni je časopis upitao Hestona
zašto je došao u Flint i što NRA kaže na činjenicu
da šestogodišnjaci upotrebljavaju oružje.
Svake godine potrošimo 20 milijuna dolara
na obrazovanje djece od pet i šest godina.
Govorimo im da ako nađu oružje, neka ga ne diraju
i neka smjesta pozovu odraslu osobu.
Potom se osobno pojavio sam Mojsije.
Tu u Flintu? - Da.
Jesu li bilo poziva da se djetetu sudi kao odrasloj osobi?
Da. Nazivali su nas ljudi iz cijele Amerike,
slali nam pisma.
Najnevjerovatnije je bilo to
što su mi pisale skupine povezane s NRA,
ljudi koje zovem "naoružanim luđacima".
Predbacivali su mi što vlasnike kuća nisam upozoravao
na to da nije pametno držati oružje u kući.
Tražili su da dječaka objesim na najviše drvo.
Osjećao se nevjerojatan rasizam i bijes.
Bilo je gadno.
Ovu je sliku nacrtao dječak koji je počinio ubojstvo
kad su ga doveli ovamo, nekih 15 minuta nakon zločina.
Dao sam mu bojice da ga nečim zaokupiram.
Nacrtao mi je ovu sliku.
Na zidu sam imao crteže koje su nacrtala moja djeca,
pa mi je i on htio nacrtati jednu. - Što je to nacrtao?
Sebe, kod kuće. - To je on kod kuće?
Zašto ste zadržali sliku?
Zato jer je događaj bio tako grozan.
Molio me je da je objesim iza stola,
pa sam je uokvirio i tamo će ostati.
Tamarla Owens majka je tog šestogodišnjaka.
Kako bi dobila bonove za hranu i zdravstveno osiguranje,
morala je raditi u programu za zapošljavanje.
Program je siromašne tako učinkovito skidao sa socijalne potpore,
da je njegovog osnivača ubrzo angažiralo poduzeće
koje sudjeluje u privatizaciji sustava socijalne potpore.
Ime tog poduzeća je Lockheed Martin.
Po završetku hladnog rata, kad su nestali javni neprijatelji,
Lockheed je otkrio divan način prestrukturiranja
i profitiranja od ljudskog straha,
plašeći ljude neprijateljem koji je živio puno bliže.
Sa siromašnim crnačkim majkama, poput Tamarle.
Samohrana majka se vozi sat i pol vremena
samo da bi stigla na posao.
Kako to pomaže zajednici?
Tako država prisljava roditelje da zarade svoj novac.
Taj program treba ukiniti jer je u potpunosti beskoristan.
Mislim da samo zaoštrava problem, definitivno ga ne rješava.
Doista? Šerif ste i razmišljate na takav način? - Da.
Svaki bi dom morao imati dva jednako odgovorna roditelja.
Ništa nećemo postići ako ćemo jednog roditelja
slati na rad za 5,5 dolara na sat.
Ovim se autobusom Tamarla vozila svaki dan
kako bi zaradila svoju socijalnu potporu.
Ona, kao i mnogi drugi siromasi iz Flinta
svaki su dan putovali 130 km
i radili u Auburn Hillsu,
jednom od najbogatijih područja u državi.
Tamarla je odlazila rano ujutro i vraćala se kasno navečer.
Svoju malu djecu rijetko je viđala.
Kakvog to ima smisla?
Što od toga ima država, Flint i okrug Genesee?
Dijete je ubijeno, djelomično i zbog toga.
Jednog smo roditelja otjerali iz doma.
Kada mi netko kaže da je to u interesu zajednice,
samo odmahnem glavom i upitam se zašto.
Koliko se dugo već vozite autobusom? - Tri godine.
Tri godine? - Da.
Ovdje radi i moj brat i pola susjedstva.
Skoro svi moji znanci rade u tom centru.
U Flintu plaćaju samo minimalac.
Putujem 65 kilometara
kako bi zaradio 3 ili 4 dolara više na sat. - Koliko zarađujete?
Osam i pol dolara na sat. - Ozbiljno?
Je li to dovoljno za sve račune? - Ne. - Jeste li poznavali Tamarlu?
Majku dječaka koji je ustrijelio onu djevojčicu?
Vozila se ovim autobusom. - Malo, ne previše.
Je li bila dobra osoba? - Bila je OK.
Radila je svoj posao, imala je dva posla.
Dva posla? - Nekako je morala skrpati kraj s krajem.
Ovo je restoran Dick Clark's American Bandstand.
Ovdje je Tamarla radila jedan od svoja dva posla.
Radila je za barom.
Pripravljala je piće, milkshake, deserte.
Je li bila dobra radnica? - Da.
Radila je i u slastičarni. Tamo ju je poslala država.
Dick Clark je američka ikona.
Emisija American Bandstand dovodila je rock'n'roll u naše domove.
Svaki dio svog života možeš povezati s glazbom.
Kako kaže Dick, to je glazbena podloga tvog života.
Njegov restoran i slastičarnica
tražili su porezne olakšice, jer su u njima radili
ljudi na socijalnoj potpori.
Iako je Tamarla radila 70 sati tjedno,
nije zarađivala dovoljno ni za najamninu.
Tjedan dana prije umorstva, stanodavac joj je poručio
da se mora iseliti.
Kako nije mogla nikamo i zato jer nije htjela uzeti djecu iz škole,
zamolila je brata da se doseli k njemu na par tjedana.
Tamo je Tamarlin sin našao mali pištolj kalibra .32
i ponio ga u školu.
Tamarla nije vidjela da ga je ponio sa sobom, jer se
vozila državnim autobusom kako bi posluživala piće
i pravila karamelnu kremu za bogate.
Odlučio sam otići u Kaliforniju
upitati Dicka Clarka što misli o sustavu
koji prisiljava samohrane majke da rade dva posla kako bi preživjele.
Snimam dokumentarac o pucnjavama u školama, o oružju.
U mom rodnom gradu Flintu, kojeg naravno poznajete,
jedan je šestogodišnjak ustrijelio šestgodišnjakinju.
Ulazi u auto, Dave! Pazite na ruku. - Oprostite.
Kasnimo. - Majka djeteta
koje je počinilo ubojstvo, radi u vašem restoranu.
Doviđenja, zatvori vrata. - U programu socijalne pomoći.
Htio bih da mi pomognete uvjeriti guvernera
da te žene, koje su prisiljene raditi,
imaju djecu kod kuće. Dick!
U Americi Georgea Busha, siromašni nisu toliko bitni.
Nakon 11. rujna 2001. godine,
brigu su o socijalnim problemima nadjačali strah, panika
i novi prioriteti.
Jedinstvenost možemo izraziti i tako
da Kongres stavi vojni proračun
na prvo mjesto prioriteta i u potpunosti financira moj zahtjev.
Prodajemo mnogo zaštitne odjeće s rukavicama i kapuljačama,
kao i mnogo plinskih maski.
Htjela bih kupiti jednu za sebe i svog psića.
Dennis Marks gomila zalihe. - Oružje. Streljivo.
Nakon 11. rujna, Wal-Mart je prodao 70% više oružja
i 140% više streljiva.
U Dallasu već pucaju na Osamu bin Ladena.
U mjesecima nakon 11. rujna,
živjeli smo u grču uzrokovanom strahom.
Nismo znali hoće li nas ubiti zlotvori
ili možda sjedimo pokraj luđaka koji si pokušava zapaliti cipele.
Strahovi su nam se činili poprilično stvarni.
Vjerojatno sam malo paranoidan, no ne želim riskirati.
Htio bih zaštititi sebe i obitelj.
Na našim strahovima su mnogi krasno zaradili.
ADT je u zadnjem mjesecu zabilježio 30-postotni porast prodaje.
Većina ljudi je još uvijek nemirna zbog 11. rujna.
Na našim strahovima mnogo ljudi fino zaradi ili si izgradi karijeru.
Zato je u interesu mnogih da se i dalje bojimo.
Protiv terorista s tapetarskim noževima najbolje se boriti tako
da od Lockheeda naručite rekordan broj borbenih zrakoplova.
Da, svi su se osjećali sigurnije sad kada je vojska odvozila smeće niz Park Avenue.
Prestrašena javnost najbolja je zato što dozvoljava
da se korporacijski i politički vođe izvuku iz bilo čega.
Nikad nisam vidio bolji primjer "cash & carry" vlade,
od Busheve administracije u postupanju prema Enronu.
Nakon napada na WTC nisam dosta toga znao,
no jedna je stvar bila jasna. Prije 11. rujna ili nakon njega,
javnost koja je ovoliko prestrašena
ne bi smjela imati toliko oružja i streljiva.
Ustrijeljen sam iz pištolja Tec-9.
9-milimetarskim? - Da.
Kažu da je poluautomatski,
ali koliko se sjećam, čisto je automatska.
Ovo su Richard Castaldo i Mark Taylor.
Obojica su ranjena u pokolju na gimnaziji Columbine.
Richard će doživotno biti u invalidskim kolicima,
Mark nakon brojnih operacija jedva stoji.
Djeca s Columbinea su morala platiti kaznu.
Platili smo kaznu za cijelu naciju.
Marka i Richarda su pogodili
meci koji u K-Martu koštaju 17 centi i koji su im još u tijelima.
Dok su mi pokazivali ulazne rane, došao sam na ideju
kako smanjiti dio dostupnog oružja i streljiva.
Upitao sam momke, bi li pošli u K-Mart napraviti reklamaciju.
Spremni? - Ti kreni.
SJEDIŠTE K-MARTA, TROY, MICHIGAN
Dobar dan. - Molim vas, ugasite kameru.
Došli smo k predsjedniku, gospodinu Conawayu.
Trebate dozvolu za snimanje. – U redu. Ugasi kameru.
SAT VREMENA KASNIJE
Ja sam Mary Lorenz, direktorica odjela za odnose s medijima.
Izvolite. – Ovo je Richard Castaldo.
Drago mi je. - A ovo je Mark Taylor.
Obojica su učenici gimnazije Columbine.
U pokolju su ih ranili meci kupljeni u K-Martu.
Došli ste izdaleka.
Mislili smo, ako već nećete prestati prodavati pištolje,
možda biste prestali prodavati metke.
Molimo vas da obustavite prodaju 9-milimetarskih metaka.
Ako poznajete K-Mart, a vjerujem da kupujete kod nas, znate
da prodajemo samo sportsko oružje
i pribor za lov.
Prenijet ću vašu poruku predsjedniku Uprave Conawayu.
Nažalost, on danas nije ovdje. - Nije ovdje?
Ne, neće ga biti cijeli tjedan. - Cijeli tjedan?
Imate li ograničenje na količinu metaka koju možete kupiti?
Ne znam. Nisam zadužena za nabavu.
Možemo li razgovarati s nekim tko je?
Ako mi ostavite svoju posjetnicu, mogu vam pribaviti sve odgovore.
Nećemo ostavljati posjetnice. Gledajte, bit ću iskren.
Ne možemo ponovno doći jer Mark ima
K-Martov metak tri centimetra od aorte.
Između aorte i kralježnice.
Drago mi je da možeš stajati.
Rekao sam im da će ih ovdje netko saslušati i ozbiljno
razmotriti njihov zahtjev. Ne samo osoba zadužena za odnose s javnošću,
nego odgovorna osoba koja može odgovoriti na njihova pitanja.
K-Mart brine o tome, ali to je sve što zasad mogu reći.
Otići ću u ured i nazvati nekoga iz nabave.
Mary se nakon dva sata vratila s ovim tipom.
On nabavlja metke za K-Mart. - Samo se klonite problema.
Mi nismo u problemima.
Mark mu je pokazao rane. - To su rane od vaših metaka.
Ovdje su ušli K-Martovi meci.
Pazite na sebe. - Hoće li još tko sići dolje?
Hoće li još tko sići dolje? - Pitat ću. - Hvala.
Čekali smo još nekoliko sati, no nitko nije došao.
Dok smo odlazili, Mark se dosjetio nečega.
Predložio je da odemo do najbližeg K-Marta
i kupimo sve metke.
Uzet ću sve što imate.
Što još imate? Kalibar 357? Da, uzet ću sve.
Koliko si stara, sedamnaest? - Šestnaest.
Sranje!
Mark im je ispraznio sve police.
Sljedeći smo se dan vratili u sjedište sa svim mecima.
Ovaj put smo poveli i medije.
Nastavljamo s javljanjima iz jugozapadnog Michigana.
U šest sati slijedi upozorenje o zmijama.
Javit će nam se mama koju je ugrizla čegrtuša.
U gradu su učenici koji su preživjeli pokolj u Columbineu.
I vrlo su ljuti na K-Mart. - Došli smo k g. Conawayu.
Dobar dan. Drago mi je što vas ponovno vidim.
Ovo su 9-milimetarski meci.
Ovakve metke Richard i Mark imaju u svojim tijelima.
Hoćete ih vratiti nazad? Ne želim ih ni taknuti.
Poslat ćemo nekoga za pet minuta.
Samo se maknite s vrata, molim vas. – Izići ćemo van.
Ja sam Laurie McTavish, dopredsjednica odjela za komunikacije.
Pročitat ću izjavu u ime poduzeća.
Ono što se dogodilo u Columbineu, tragično je,
i dirnulo je sve Amerikance.
Žao nam je da su ovi mladići morali toliko pretrpjeti.
K-Mart će ukinuti prodaju streljiva za pištolje.
U kontinentalnim saveznim državama to će biti obavljeno
u sljedećih 90 dana.
Predstavnici K-Marta su jučer poslušali pritužbe
g. Moora i učenika s gimnazije Columbine.
Na kraju sastanka poduzeće je obećalo
da će im odgovoriti u roku tjedan dana.
Najprije bih vam se zahvalio na obećanju
da više nećete prodavati streljivo za pištolje.
U roku od 90 dana... - Proces će biti završen u roku od 90 dana.
Kroz 90 dana više nećete prodavati streljivo
za pištolje i automatsko oružje?
Nakon 90 dana više nećemo prodavati takvo streljivo.
Za to smo vam vrlo zahvalni. - Hvala vam.
Hvala lijepa, to je krasno.
Iznenađen sam. Ovo je više od onoga čemu smo se nadali.
Kao što sam vama rekao. Mislili smo...
A mi smo se već spremali otići u zračnu luku.
Dečki su izborili veličanstvenu pobjedu nad K-Martom.
Nadahnuli su me da napravim nešto što sam jednostavno morao napraviti.
Trebao mi je samo zemljovid s domovima holivudskih zvijezda.
Molim? - Gospodine Heston? – Da?
Ovdje filmaš Michael Moore. - Da, naravno.
Kako ste? - Dobro, hvala.
Zanima me bih li mogao porazgovarati s vama?
Snimamo dokumentarac o problemu oružja.
Član sam NRA. Možemo li porazgovarati?
Čekajte da provjerim kalendar.
Možda ću moći sutra, trenutno imam neke ljude u posjeti.
Kako... oprostite? - Pričekajte. - Hvala.
Sutra vam mogu posvetiti nešto vremena. Četvrtak. - Da.
Recimo u pola devet. - Ujutro? - Da.
Da samo dođem ovamo? - Da, ovamo. - Dobro.
SLJEDEĆEG JUTRA
Ovdje Michael Moore. Došao sam k Charltonu Hestonu.
Dobro jutro.
Kako ste?
Hvala što ste me primili.
Odveo me u svoju kuću s bazenom i teniskim igralištem.
Rekao sam mu da sam cijeloga života član NRA
i pokazao mu člansku izkaznicu. - Bravo.
Pretpostavljam da imate oružje u kući? - Naravno.
Zločinci, zapamtite to!
Za zaštitu? - Naravno.
Jeste li ikada bili žrtvom zločina? - Ne.
Nikad niste bili napadnuti? - Ne.
Usprkos tome imate oružje u kući? - Nabijeno. - Nabijeno?
Ako imate oružje za samoobranu,
mora biti nabijeno. - Zašto ga vi trebate?
Ne trebam ga. – Svakako da ga ne trebate kad nikad niste bili žrtva.
To je točno. – Zašto onda ne izvadite streljivo?
Zato što je mi drugi amandman daje to pravo.
Slažem se, samo kažem...
Recimo da mi je to utjeha.
Utjeha vam je to što znate da imate nabijeno oružje?
Zbog toga se osjećate sigurnije?
Da se ne brinem. - Da vas nije strah?
I nisam zabrinut, samo koristim pravo
koju su mi dali oni mudri, stari, mrtvi bijelci
koji su osnovali ovu zemlju.
Ako je njima bilo dobro, dobro je i meni.
To pravo možete koristiti čak i ako bi oružje bilo prazno.
No moj je izbor takav.
U zemljama u kojima nema toliko umorstava kao kod nas,
mnogi misle da je to zato što nemaju toliko oružja.
Teško je nabaviti oružje u Britaniji ili Njemačkoj. No bili smo i u Kanadi,
gdje imaju 7 milijuna komada oružja. - Ne zadugo.
Kanada je zemlja lovaca s hrpom oružja,
no prošle su godine imali vrlo malo ubojstava.
U zemlji s 30 milijuna ljudi.
Kako to da je uokolo toliko oružja
a da se ne ubijaju u tolikom broju kao mi?
Mislim da je to zbog krvave američke povijesti.
A njemačka povijest nije? - Ne.
A britanska? - Ne toliko.
Nijemci nisu toliko okrvavili ruke?! - Dobro, oni jesu.
Britanci su tristo godina tiranizirali cijeli svijet.
Svi su nasilni, svi imaju svoje zločince,
imaju kriminal, imaju i mnogo oružja.
To je zanimljiva primjedba o kojoj bi se dalo razgovarati,
o njoj možete razglabati do mile volje,
no ja nemam više što dodati.
Nemate mišljenje o tome zašto se samo mi
toliko ubijamo vatrenim oružjem?
Etnički smo izmiješaniji od drugih zemalja.
Mislite da je to zbog etničkih razloga?
Ne bih baš rekao.
Na početku smo imali problema s građanskim pravima,
ali na to nemam odgovor.
Što mislite pod time da smo etnički izmiješaniji?
Pitate, kako to da se Amerikanci
toliko ubijaju? Nisam siguran je li to istina.
Dobro znamo da imamo najviše ubojstava počinjenih vaternim oružjem.
Mogu vam samo dati odgovor koji sam već dao.
A to je? - Da imamo...
...nasilniju povijest od većine zemalja.
Ne nasilniju od Rusije, Japana... - Njemačke.
Ne nasilniju od Njemačke. Ali od Kanade sigurno.
Dolazim iz Flinta u Michiganu
i lani je šestogodišnji dječak ustrijelio šestogodišnju djevojčicu.
Tragičan događaj. - Ali to su djeca.
Šestogodišnjaci. Jeste li čuli štogod o tome?
Da je šestogodišnjak ustrijelio šestogodišnjakinju?
Upitao bih vas zašto ste nakon tog događaja
u Flintu organizirali zbor?
I dopredsjednik je organizirao jedan.
Nije li vam se to činilo malčice bezobzirno?
Tada nisam znao što se dogodilo.
Zbor smo održali rano ujutro, nakon toga smo otišli.
Niste znali za ubojstvo?
Bi li otkazali zbor da ste znali? - Ne znam.
To niste planirali unaprijed.
Donijeli ste odluku tek nakon ubojstva.
Da ste to znali, bi li došli?
Ne znam, nemam pojma.
Vjerojatno ne bih.
Želite li se možda ispričati građanima Flinta?
Želite da se ispričam, JA da se ispričam građanima Flinta?
Da. Ili možda ljudima iz Columbinea?
Zašto dolazite u ta mjesta nakon što se dese takve grozote?
Član sam vaše skupine... - O tome se nažalost ne slažemo.
Čini li vam se ispravno da nastupate na takvim priredbama? - Ne.
Ne čini vam se u redu?
Gospodine Heston, samo još nešto. Ovo je ona.
Ovo je ona. Gospodine Heston, molim vas, ne odlazite.
Pogledajte ju. Ovo je ta djevojčica.
Napustio sam Hestonov posjed na vrhu Beverly Hillsa
i vratio se u stvarni svijet.
U Ameriku, obuzetu strahom.
Kad si u glavi zamišljate provalnika u vaš dom
koji bi mogao nauditi vama i vašoj obitelji, kako ta osoba izgleda?
Izgleda kao vi, ona, on, snimatelj...
Možda ima pušku u kameri.
Prodaja oružja trenutno je viša nego ikada prije.
I na kraju sve se ponovno vraća na kuglanje za Columbine.
U nedjelju navečer ubijena su tri zaposlenika kuglane.
Ne znam ništa o tome. - Samo da su tri čovjeka ubijena? - Da.
U Littletonu. Na kuglani.
Žao mi je. - Ugodan dan vam želim.
Da, doista je sjajno biti Amerikanac.